PLM

=Tuotetieto ja sen hallinta - PDM= Tuotetiedolla tarkoitetaan kaikkea tuotteeseen liittyvää tietoa, josta tyypillisenä esimerkkinä ovat tuotekehityksen laatimat dokumentit kuten 3D-mallit ja piirustukset. Niiden lisäksi tuotetietoon voivat kuulua esimerkiksi erilaiset määrittelydokumentit ja testauspöytäkirjat. Kun kyseessä on vähänkään suurempi yritys, kasvaa tuotteeseen liittyvän tiedon määrä niin suureksi, että sen järkevä hallitseminen ei perinteisin menetelmin ole enää mahdollista. Tarvitaan tiedonhallintajärjestelmä, josta tässä yhteydessä käytetään nimitystä tuotetiedon hallintajärjestelmä (PDM-järjestelmä, PDM = Product Data Management).

Tuotteiden monimutkaistuessa ja toiminnan muuttuessa yhä enemmän verkostomaiseen suuntaan, tuotetietoa kertyy paljon ja etenkin globaaleissa yrityksissä sitä on voitava hallita keskitetysti niin, että tarvittava tieto on aina saatavilla halutulla kielellä ja tiedon tarvitsijan olinpaikasta riippumatta. Myös tiedon taltioinnin tulee olla niin helppoa, että se ei jää tekemättä. Erityisesti harvojen asiantuntijoiden omaama ydinosaaminen on yrityksen arvokasta pääomaa eikä sen katoaminen saa aiheuttaa vakavaa uhkaa yrityksen toiminnalle.

Yrityksen sisäinen laadun kehittäminen edellyttää, että palautekanava - ja muutostenhallinta prosessit ovat jatkuvassa ja tehokkaassa käytössä. Nimikkeet on voitava jäljittää esimerkiksi vikaantumistilanteissa: toimittaja voi selvittää mitkä toimituserät sisältävät viallisia komponentteja. Suuret yritykset keskittyvät omiin ydinliiketoimintoihinsa ja siirtävät suunnittelua ja valmistusta toimittajilleen. Syntyneissä verkostoissa PDM-järjestelmällä voidaan hallita suunnitteluun ja kehittämiseen liittyvää tietoa kuten määrittelydokumentteja ja piirustuksia. PDM:llä voidaan lisäksi hallita muutoksia ja palautteita.

Tuotetiedonhallinnan merkitys on kasvanut liiketoimintaympäristön muuttumisen myötä. Tällaisia muutoksia ovat mm. (Martio, 2008): tuotteiden monimutkaisuuden kasvaminen yritysten globalisoituminen laatuvaatimusten lisääntyminen tuotannon verkostoituminen. Tuotetietoa ei tarvita vain yrityksen sisäisissä prosesseissa vaan myös toimittaessa ukoisten sidosryhmien kuten asiakkaiden, kumppaneiden sekä rahoittajien kanssa.

Jokapäiväisessä toiminnassa tuotetiedon hallintaan littyvät ongelmat johtuvat usein kahdesta syystä:
 * 1) Tiedon käyttö- ja tallennusmuodot vaihtelevat suuresti. Tietoa tuotetaan ja modifioidaan eri järjestelmillä eri paikoissa ja sama tieto voi esiintyä useassa eri paikassa erilaisena. Usein tietoa joudutaan siirtämään järjestelmästä toiseen manuaalisesti.
 * 2) Ei voida olla varmoja siitä, että eri järjestelmissä oleva tuotetieto olisi ristiriidatonta ja ehyttä. Tuotetietoa voidaan säilyttää jopa paperikopioina.

Esimerkkinä ongelmista on useimmille tuttu verkkolevy. Yrityksessä on sovittu, että verkkolevyllä sijaitsevat ajan tasalla olevat dokumentit. Kuitenkin jossain vaiheessa käy niin, että joku käyttäjistä pitääkin hallussaan olevat tiedot omalla työasemallaan. Pian kukaan ei enää tiedä, missä oikea ja viimeisin tieto sijaitsee.

=Tuotteen elinkaarihallinta - PLM=

Elinkaaren käsite
Elinkaari-ajattelu sinänsä ei ole mikään uusi juttu. Jo Shakespeare kuvasi elinkaarta satoja vuosia sitten kirjoittaessaan miehen seitsemästä ikäkaudesta: vauva, koulupoika, rakastaja, sotilas, tuomari, kumara tohvelisankari ja (uudelleen) lapsi.

Puhuttaessa erityisesti konkreettiseen tuotteeseen liittyvästä elinkaaresta on syytä ensin täsmentää käsitteitä. Aloitetaan tuotemallin (tuotetyypin) elinkaaresta. Tuotemallilla tarkoitetaan tässä yhteydessä tuotteen ilmenemismuotoa, jota on tuotettu samanlaisena tai pienin asiakasvariaatioin pidemmän aikaa. Esimerkiksi auto voi edustaa tiettyä vuosimallia, olettaen että siitä ilmestyy vuosittain uusi malli. Karkeasti tuotemallin elinkaari jaetaan yleensä neljään osaan: alkuvaihe, nousuvaihe, kypsyminen ja taantuma. Voidaan myös ajatella jaottelua, jossa elinkaari alkaa tuotekehityksestä, jatkuu prototyyppiin, nollasarjaan, lanseeraukseen ja tuotantovaiheeseen. Seuraavan tuotemallin lanseeraus katkaisee edellisen elinkaaren (kuva 1). Esimerkiksi Fordin T-mallin elinkaari oli 18 vuotta syyskuusta 1908 kesäkuuhun 1927. Sen korvasi malli A, jonka elinkaari oli 4 vuotta. Nykyään noin 30 % tuotemalleista omaa alle kahden vuoden elinkaaren.

Tuotemallien elinkaaret ovat strategisessa mielessä kytkeytyneet lähinnä tuotekehitykseen. Yrityksen on päätettävä tuotestrategiassaan mitä tuotemalleja tullaan tekemään, milloin ne lanseerataan ja milloin ne on korvattava uudella mallilla. Nämä päätökset asettavat reunaehdot ja aikataulut tuotekehitykselle.

Tuotemallista syntyy tuotannossa useita tuoteyksilöitä, jotka myydään ja toimitetaan asiakkaille ja joilla kullakin on oma elinkaarensa. Tämä elinkaari voi olla huomattavasti pidempi (tai lyhyempi) kuin tuotemallin elinkaari. Esimerkiksi yksittäistä autoa käytetään yleensä vuosia, jopa kymmeniä vuosia ennen kuin sen elinkaari päättyy romutukseen ja kierrätykseen. Toisaalta voi olla niinkin, että tuoteyksilön elinkaari päättyy hyvin nopeasti, esimerkiksi auton kyseessä ollen liikenneonnettomuuden seurauksena. Siis tuoteyksilöiden elinkaaret ovat hyvin paljon toisistaan poikkeavia.

Tuoteyksilön elinkaari
Tuotteen elinkaarihallinnasta puhuttaessa useimmin tarkoitetaan tuotemallin elinkaarta, mutta tehokkaampaa olisi keskittyä tuoteyksilön elinkaareen. Elinkaarelle mahtuu monenlaisia tapahtumia, käyttäjän on opittava käyttämään tuotetta, sitä pitää huoltaa ja parannella matkan varrella, se vaihtaa välillä omistajaa ja lopulta se on poistettava käytöstä ja kierrätettävä. Kaikki nämä vaiheet sisältävät melkoisen liiketoimintapotentiaalin, joka on syytä ottaa huomioon jo tuotemallin kehittämisen yhteydessä. On muistettava, että asiakkaalle on kuitenkin tärkeintä saada tuotteeseen liittyvä tarpeensa tyydytettyä.

Tuoteyksilö voi olla yksi tuhansien identtisten yksilöiden joukosta. Se voi myös olla täysin asiakkaalleen räätälöity tuote, josta ei ole olemassa toista samanlaista. Tuoteyksilö voi olla modifioitu jossain vaiheessa elinkaartaan siten, että siitä on tullut yksilöllinen vaikka se alunperin oli massatuote. Tuotteeseen saattaa kuulua useita osakokoonpanoja ja paljon yksittäisiä osia. Se voi olla osa tuoteperhettä tai tuotevalikoimaa. Se voi koostua moduuleista, joita yhdistelemällä yritys on rakentanut massatuotteita yksilöllisempiä asiakasvariantteja. Kaikki tämä asettaa tuotteeseen liittyvän tiedon hallinnalle suuria haasteita.

Tuoteteknologian elinkaari
Tuotemallien perustana on aina jokin teknologia, jolloin voidaan puhua myös teknologian elinkaaresta. Ehkä tunnetuin esimerkki tästä on painettu kirjoitus. Vanhoina aikoina kirjoja tehtiin kopioimalla käsin sulkakynillä. Nämä korvautuivat teknologialla, joka perustui kirjapainotekniikkaan ja kirjoituskoneisiin. Kirjoituskoneiden teknologia puolestaan kehittyi mekaanisista sähköisiin ja lopulta tietokoneet ja tekstinkäsittely ovat korvanneet ne käytännössä kokonaan.

Teknologian elinkaari on merkittävää sen vuoksi, että siinä piilevät todella suuret liiketoimintapotentiaalit. Usein puhutaan myös innovaatioelinkaaresta. Teknologiainnovaatioi­den avulla kyetään usein tehostamaan tuotteiden käyttökelpoisuutta moninkertaisesti (vrt. esimerkiksi sulkakynä – kirjoituskone – tietokone), jolloin sen avulla voidaan korvata kokonaisia tuotesukupolvia (tietokone korvaa kirjoituskoneen) ja valtavia määriä tuoteyksilöitä (kaikki maailman tarpeettomiksi jääneet kirjoituskoneet).

Teknologian kehittymistä kannattaa myös seurata tiukasti pitäen huolta siitä, että oma tuote ei ole korvautumassa uuden teknologian tuotteella. Joskus myös vanha teknologia jää elämään vaikka se suurelta osin korvautuukin uudella. Näin on käynyt esimerkiksi kynttilöille. Vaikka ne on valaisun lähteenä korvattu ensin öljylampuilla ja sittemmin sähkövalolla, myydään nykyisin vielä mahtavat määrät kynttilöitä. Niiden käyttötarkoitus on vain muuttunut valon tuojasta tunnelman tuojaksi. Tämän lisäksi on huomioitava, että aina uusi teknologia ei onnistu syrjäyttämään vanhaa.

Teknologian elinkaari on strategisessa mielessä kytkeytynyt enemmän pidemmän ja keskipitkän tähtäyksen tutkimukseen. Lähinnä yliopistojen toteuttamat pidemmän tähtäyksen tutkimusohjelmat tuottavat tuloksia, joita pääasiassa ammattikorkeakoulut jalkauttavat yrityksiin. Uuteen teknologiaan liittyy myös ilmiö nimeltä oppimiskäyrä. Innovaation alkutaipaleilla osaaminen on vielä ohutta ja useat toimintatavat on haettava kantapään kautta. Sama pätee kustannuksiin ja sitä kautta hintoihin. Alussa uutta teknologiaa käyttävät tuotteet aiheuttavat paljon kustannuksia ja ovat kalliita. Myöhemmin oppiminen lisääntyy ja tuotantomäärien kasvaessa myös kustannukset saadaan hallintaan. On myös tärkeää muistaa, että tuotteet useimmiten koostuvat useista osista. Monimutkaisimmissa niitä voi olla tuhansia, kymmeniä tuhansia tai satoja tuhansia. Itse asiassa näillä kaikilla on oma elinkaarensa. Jokin osa voi tuotteen elinkaaren aikana rikkoutua, jolloin se on vaihdettava uuteen. Kyseinen osayksilö tuli siis elinkaarensa päähän ja samalla alkoi vastaavan uuden osan elinkaaren uusi vaihe. Kokonaisen tuotteen elinkaaren kannalta tällainen toiminta on normaalia. Osia vaihdetaan niiden rikkoutuessa tai suunnitellusti huolto-ohjelman mukaisesti. Joskus voidaan toteuttaa laajempi päivitys, jossa vaihdetaan suurempia kokonaisuuksia uusiin. Elinkaarihallinnan kannalta olisi tärkeää tietää kunkin tuoteyksilön kohdalta millaisia toimenpiteitä niiden elinkaaren aikana on toteutettu. Tiedonhallintatehtävän laajuutta voi arvioida esimerkiksi kertomalla tuoteyksilöiden lukumäärän osien lukumäärällä. Jos tuotemallissa on esimerkiksi 1000 osaa ja mallista on valmistettu 1000 yksilöä, on tuotteissa yhteensä yksilöllisiä osia miljoona kappaletta. Periaatteessa jokaisen miljoonan osan elinkaaren tapahtumat pitäisi kirjata ylös ja seurata. Käytännössä näin ei tietenkään tarvitse tehdä, koska suuri osa osista on kuitenkin standardikomponentteja, joiden seuranta ei ole tarpeellista.

Elinkaaren vaiheet
Tuotteen tai sen osan elinkaarelle kuuluu useita tapahtumia, jotka voidaan yleistää tiettyihin vaiheisiin. Tuote saa alkunsa tuotekehitysvaiheesta, jossa lähdetään jalostamaan joko kokonaan uutta tuoteideaa tai, kuten useimmiten on asian laita, parannetaan jo olemassa olevaa tuotetta. Jo ennen tätä on voinut tapahtua asioita, jotka ovat olleet tuotekehitysprojektin käynnistämisen taustalla. Esimerkiksi uusi tuote- tai tuotantoinnovaatio, asiakastarpeen muuttuminen tai kilpailijoiden toiminta voivat olla tuotekehitystarpeen synnyttäjinä.

Tuotekehityksen alkuvaiheessa kartoitetaan asiakkaan tarvetta, hahmotellaan tuotteen rajat ja määritellään sen toimintaa. Syntyy vaatimusluettelo ja/tai spesifikaatiomäärittely, jonka perusteella alkaa luonnostelu. Luonnosteluvaiheen tuloksena syntyneistä toiminnallisista moduuleista ryhdytään rakentamaan tuotteen arkkitehtuuria, josta käytetään myös joissain yhteyksissä nimitystä lay-out. Siinä kukin moduuli asettuu omalle paikalleen tuoterakenteessa ja mahdollistaa tuotteen yksityiskohtaisen suunnittelun etenemisen. Tuotekehitysprojekti päättyy prototyypin rakentamiseen ja testaukseen. Sen perusteella joudutaan usein vielä tekemään muutoksia rakenteeseen. Tuotekehitysvaihetta seuraa tuotantovaihe. Tuotantohenkilöstö on rinnakkaissuunnitteluperiaatteen mukaisesti ollut mukana tuotteen kehittämisessä, joten tuotannon vaatimukset on siinä jo huomioitu. Tässä vaiheessa seuraa tuotannon vaiheistaminen huomioiden tuotantotilat ja mahdolliset alihankkijat. Tarvittaessa joudutaan pohtimaan työkalujen suunnittelua ja hankkimista. Jos kyseessä on tilanne, jossa myös tehdas on uusi, on tuotannon käynnistäminen paljon monimutkaisempi asia. Joudutaan miettimään tehtaan lay-out ja koneet puhtaalta pöydältä.

Tuotteen elinkaarihallinnan kannalta keskeisiä toimenpiteitä ovat tuotannossa tehtävät muutokset. Voi olla mahdollista, että tiettyä osaa ei voidakaan valmistaa suunnittelijan ajattelemalla tavalla, jolloin tuotannossa joudutaan tekemään tätä osaa koskeva muutos. Usein nämä muutokset jäävät dokumentoimatta varsinkin, jos ne eivät vaikuta osan käyttökelpoisuuteen. Silloin reaalinen osa ja siitä PLM-järjestelmässä oleva tieto eivät vastaa enää toisiaan.

Myynti- ja jakeluorganisaatiot käyttävät tuoteinformaatiota kertoakseen ostajille ja käyttäjille tuotteen ominaisuuksista. Käyttäjä (ja mahdollinen kouluttaja) puolestaan tarvitsee informaatiota kyetäkseen käyttämään tuotetta oikealla ja riittävän tehokkaalla tavalla. Huolto tarvitsee informaatiota voidakseen huoltaa tuotteen sen mennessä epäkuntoon tai tullessa huoltoikään. Tässä elinkaaren osiossa piilee myös runsaasti mahdollisuuksia potentiaaliseksi tuotetiedoksi. Esimerkiksi tieto siitä kuinka tuote oikeasti toimi ja vastasi käyttäjän odotuksia voi olla hyvin merkittävää jatkokehityksen kannalta. Takuukorjauksista ja jopa monitorointi-informaatiosta on paljon hyötyä tuotteen valmistajalle. Viimeinen vaihe elinkaarella on tietenkin käytöstä poisto ja kierrätys. Tässä vaiheessa on tärkeää tietää mistä materiaaleista tuote on aikanaan valmistettu, jotta se voidaan kierrättää tehokkaasti. Myös kokemukset kierrätyksen onnistumisesta ja sen tehostamisehdotukset ovat tärkeitä informaatiopalasia liitettäväksi elinkaarihallintajärjestelmään.

PLM-järjestelmän ominaisuudet
On olemassa tietty joukko perustavaa laatua olevia ominaisuuksia, jotka muodostavat PLM-järjestelmän perustan. Nämä ominaisuudet ovat: Singulaarisuus Vastaavuus Koheesio Jäljitettävyys Jotta nämä voisi ymmärtää, on ensin ymmärrettävä kuinka PLM-järjestelmä muodostaa reaalista avaruutta vastaavan virtuaalisen avaruuden. Reaaliavaruudessa voi olla vain yksi fyysinen tuote. Jos siitä halutaan tietoa, tulee meidän päästä läheiseen kosketukseen sen kanssa. Tuotteen muoto, paino ja muut ominaisuudet ovat vain käytettävissä, mikäli on mahdollisuus katsella ja koskettaa fyysistä tuotetta. Jos fyysistä tuotetta ei voi nähdä tai koskettaa, siitä ei voi myöskään saada informaatiota. Tämä siis siinä tapauksessa, että tuotteesta ei ole olemassa virtuaalista esitysmuotoa. Käytännössä kaikista tuotteista on olemassa nykyään jonkinlainen virtuaalinen esitysmuoto. Se voi olla CAD-malli, simulointimalli, FEM-malli tms. Myös jokaisella ihmisellä on oma henkilökohtainen virtuaalinen avaruutensa, johon tuotteen mallin voi tallentaa. Tämä virtuaalinen avaruus on käytettävissä vaikka fyysinen kohde ei olisikaan enää läsnä. Toisaalta päissämme olevan virtuaalisen mallin tarkkuus ja reaaliaikaisuus vaihtelee yksilöittäin ja riippuu paljon siitä kuinka monimutkaisesta mallista on kyse.

Vasta 50 viimeistä vuotta on ollut aikaa, jolloin virtuaalinen avaruus on voitu rakentaa tietokoneen avulla. Ja siitäkin vain 10 viimeistä vuotta tuo virtualisointi on ollut mahdollista jakaa globaalisti Internetin avulla. Se, että kyetään saamaan informaatiota fyysisistä kohteista ilman, että tarvitsee olla niihin kontaktissa, on merkittävä kehitysaskel. Mutta sen lisäksi voidaan tehdä muutakin. Virtuaalisen avaruuden tuotemallin ei tarvitse olla staattinen tietovarasto. Sen avulla voidaan esimerkiksi purkaa kokonainen tuote pienempiin osiin, voidaan ottaa siitä leikkauksia ja tarkastella piilossa olevia muotoja. Tällainen saattaisi olla mahdotonta fyysisessä avaruudessa ilman että tuote tuhottaisiin kokonaan. Jotta kytkentä reaalisen ja virtuaalisen tuotteen välillä voitaisiin säilyttää ajantasaisena joka hetki, on ne kytkettävä toisiinsa kahdella tavalla. Ensimmäinen tapa on kytkentä reaalisesta avaruudesta virtuaaliseen. Kun reaalimaailmassa tapahtuu muutoksia, ne on voitava päivittää virtuaaliseen maailmaan. Vastaavasti virtuaalisessa avaruudessa on kyettävä käyttämään hyväksi siellä olevaa informaatiota. Otetaan esimerkiksi moottoripyörän jarrujärjestelmä. Jos meidän pitäisi selvittää missä kaikissa moottoripyörissä on tietyn valmistajan tekemä jarrusylinteri, joutuisimme perinteisessä tilanteessa lähettämään mekaanikon jokaisen moottoripyörän omistajan luokse, jotta hän voisi purkaa jarrujärjestelmän ja katsoa kenen valmistajan sylinteri siinä on. Jos käytössä on ajantasainen tietojärjestelmä, riittää että teemme sinne kyselyn, jonka tuloksena on lista niistä moottoripyöristä, joissa kyseinen jarrusylinteri on.

Virtuaaliseen avaruuteen sisältyy vielä yksi näkökulma. Siellä voidaan nimittäin suorittaa simulaatioita, joiden avulla voidaan tutkia esimerkiksi tuotteen valmistettavuutta, simuloida tuotantojärjestelmää tai arvioida tuotteen kestoikää.

Ja nyt voidaan palata noihin tämän luvun alussa olleisiin PLM-järjestelmän ominaisuuksiin, jotka hyvin toimivan PLM-järjestelmän on toteutettava, jotta se voisi toimia tarpeeksi tehokkaasti.

Singulaarisuus on yksi järjestelmän tärkeimmistä ominaisuuksista. Sen mukaisesti PLM-järjestelmässä on vain yksi ajantasainen samaa kohdetta tarkoittava informaation palanen. Jos niitä on useampia, on vain yksi, jonka kaikki järjestelmää käyttävät ovat hyväksyneet olevan se, jota käytetään hyväksi. Ennen tietokoneita singulaarisuus ei ollut sellainen ongelma kuin tänään. Varsinkin monimutkaisista kohteista oli olemassa vain yhdet piirustukset. Ja jos oli useampia, se mikä roikkui suunnittelupäällikön seinällä oli oikea. Tietokoneiedn myötä informaation monistaminen muuttui niin helpoksi, että sitä myös tapahtuu joka päivä. Pahimmillaan kohteesta on useampia kopioita, jotka ovat vain pieniltä osiltaan toisistaan eroavaisia.

Singulaarisuuden vaatimus on ilmiselvä kaikille niille tietojärjestelmille, joiden avulla PLM-järjestelmää pyöritetään. Eli informaatio on voitava työskentelyä varten ottaa käsittelyyn ”Chcek-out” -toiminnolla ja palautettava sen jälkeen takaisin järjestelmään ”Check-In” -toiminnolla. Siinä välissä informaatio on lukittu niin, että kukaan muu ei pääse sitä muuttamaan.

Vastaavuus tarkoittaa yksinkertaisesti hyvin tiukkaa kytkentää reaaliavaruuden ja virtuaaliavaruuden tuotteiden välillä. Käytännössä tämä vaatii sitä, että tuotannossa tehtävät muutokset on kyettävä helposti ja nopeasti siirtämään virtuaaliseen malliin. Otetaan taas tuo moottoripyöräesimerkki. Jos virtuaaliavaruuden malli ei vastaakaan todellista mallia, ei kyselykään tuota oikeaa tulosta ja sen sijaan joudutaan lähettämään mekaanikko jokaisen moottoripyöräilijän pyörää purkamaan.

Koheesio tarkoittaa sitä, että tuotteeseen liittyvästä tiedosta on olemassa erilaisia näkökulmia. Esimerkiksi geometrinen informaatio on yleisin saatavissa oleva näkökulma. Sen lisäksi voi olla kaaviomuotoisia näkymiä, kuten esimerkiksi sähköinen kytkentäkaavio tai hydrauliikkakaavio. Näissähän komponentteja yhdistävien viivojen, ”piuhojen”, pituus ja muoto ei vastaa alkuperäistä fyysistä tuotetta. Tämä saattaa aiheuttaa ongelmia virtuaalisessa avaruudessa, koska yleensä kaaviot tehdään eri tietokoneohjelmalla kuin kappaleen geometria. Silti fyysisen tuotteen ja kaavioiden on vastattava toisiaan.

Jäljitettävyydellä tarkoitetaan sitä, että tuotteen elinkaarta tulee voida seurata ajan halki eteen ja taaksepäin. Reaaliavaruudessa jäljitettävyys tarkoittaa dokumentointia eli paperin palasia, joista löytyy tuotteen historia eri tavoin dokumentoituna. Usein dokumentaatio on kutienkin puutteellista, koska ihmisluontoon kuuluu se, että dokumenttien tekeminen ei ole hauskaa. Sen lisäksi dokumenteilla on epämiellyttävä tapa kadota tai tuhoutua. Edelleen dokumentointi on kallista ja oikeiden dokumenttien hakeminen vie aikaa. Virtuaaliseen avaruuteen voidaan dokumentaatio rakentaa prosessimuotoon, jolloin sen ei tarvitse tapahtua jälkikäteen ja manuaalisesti vaan reaaliajassa ja automaattisesti.